Ta dig samman, Teddy. Ta dig samman.
Det är bara vatten.
En väldig massa vatten.
En väldig...
Skärp dig.
- Hur är det, chefen? - Bra, jag bara...
Jag bara... Klarar inte av vattnet så bra.
- Du är min nye partner. - Det stämmer.
Inget vidare bra sätt att träffas, jag med huvudet i toaletten.
Det stämmer inte direkt med "Teddy Daniels, mannen, legenden",
- det medger jag. - Legenden?
Vad tusan röker ni egentligen där borta i Portland?
Seattle. Jag kommer från kontoret i Seattle.
Hur länge har du jobbat vid federala sheriffämbetet?
Fyra år.
Då vet du hur litet det är.
Visst.
Och du? Har du fästmö? Är du gift?
Jag har varit.
Hon dog.
- Jösses, jag menade inte... - Ta det lugnt.
Det blev brand i hyreshuset medan jag var på jobbet.
Fyra personer omkom.
Det var röken som dödade henne, inte elden. Det är viktigt.
Beklagar, chefen.
Var fan har jag cigaretterna?
Ta en av mina.
Jag var säker på att jag hade dem i jackan innan jag gick ombord.
Statsanställda stjäl som korpar.
Tack.
Fick du information om institutionen innan du åkte?
Jag vet bara att det är ett mentalsjukhus.
För sinnessjuka brottslingar.
Om det bara var folk som hör röster
och jagar fjärilar så skulle de inte kalla in oss.
- Är det dit vi ska? - Japp.
Andra sidan ön består av branta klippor
ända ner till vattenlinjen.
Hamnen är enda stället att komma dit och därifrån.
Vi lägger ut igen så snart ni två har gått i land.
Jag är tacksam om ni skyndar på.
- Varför? - Det är en storm på väg.
VICE FEDERAL SHERIFF
Jag har aldrig sett en federal sheriffbricka förut.
Jag är biträdande fängelsedirektör McPherson.
Välkomna till Shutter Island.
Jag kör er upp till Ashecliffe.
Vakterna verkar lite nervösa, mr McPherson.
Det är vi alla just nu, sheriff.
ASHECLIFFE SJUKHUSKYRKOGÅRD
"MINNS OSS, TY ÄVEN VI HAR LEVAT, ÄLSKAT OCH SKRATTAT"
Elstängsel.
Hur ser du det?
Jag har sett något liknande tidigare.
Okej. Ni ska få all hjälp vi kan ge,
men medan ni är här följer ni reglerna.
Är det förstått?
Absolut.
Den röda byggnaden till höger är A-paviljongen, för manliga intagna.
B-paviljongen, för kvinnliga intagna, ligger till vänster.
C-paviljongen är byggnaden uppe på klippan.
Ett gammalt fort från inbördeskriget.
Där finns de farligaste intagna.
Tillträde till C-paviljongen är förbjudet
utan skrivet tillstånd och i sällskap
med både mig och dr Cawley.
Är det förstått?
Ni beter er som om vansinne är smittsamt.
Ni ombeds härmed att överlämna era skjutvapen.
Mr McPherson, vi är fullt bemyndigade federala sheriffer.
Vi är ålagda att alltid vara beväpnade.
Paragraf 319 i federala föreskrifterna om anstaltsvård
säger att inom ett fängelseområde
är det institutionens tjänstemän som bestämmer.
Mina herrar, ni kommer inte in utan att överlämna vapnen.
Okej. Nu när det officiella är avklarat
så går vi och letar upp dr Cawley.
När rymde hon? Fången?
Dr Cawley får informera er om läget. Reglementet.
Fängelsevakter vid ett mentalsjukhus,
en märklig syn, om ni ursäktar.
Det är den enda anläggningen i sitt slag i USA, ja, i hela världen.
Hit kommer bara de farligaste, mest störda patienterna.
De som inga andra sjukhus klarar av.
Allt är tack vare dr Cawley.
Han har skapat något unikt här.
Ett sjukhus för människor som vanligen betraktas som obotliga.
Klassetta vid Johns Hopkins, sedan Harvard...
Legitimation, mina herrar.
Visa era brickor, mina herrar.
Dr Cawley har många gånger konsulterats av Scotland Yard,
Ml5, OSS...
Varför?
Vad menar ni?
Varför konsulterar underrättelseorgan en psykiater?
Det får ni fråga honom om.
- Sheriff Daniels. - Doktorn.
Sheriff Aule.
Tack, biträdande fängelsedirektören. Det var allt.
Ja, sir. Trevligt att träffas.
Han berättade mycket gott om er.
McPherson är en bra karl. Han tror på vårt arbete.
Vilket är vad?
En moralisk fusion mellan rättsväsende och sjukvård.
Ursäkta, doktorn. En vad mellan vad och vad?
Målningarna är ganska korrekta.
Tidigare brukade patienter som våra
kedjas fast och lämnas i sin egen smuts.
De pryglades,
som om att piskas blodig skulle bota psykosen.
Vi drev in skruvar i deras hjärnor,
vi sänkte ner dem i iskallt vatten tills de förlorade medvetandet
eller till och med drunknade.
- Och nu? - Vi behandlar dem.
Vi försöker läka och bota.
Och vi misslyckas så får de åtminstone
lite trevnad i sina liv. Lugn och ro.
De är våldsbrottslingar allihop, eller hur?
Jag menar, de har skadat folk.
- Mördat i vissa fall. - I nästan samtliga fall, ja.
Då får jag personligen säga, doktorn,
att jag ger fan i deras trevnad.
Min uppgift är att vårda dem, inte deras offer.
Mitt jobb är inte att döma.
- Den här kvinnliga fången... - Patienten.
Förlåt, patienten,
Rachel Solando, rymde någon gång under det gångna dygnet.
I går kväll mellan kl. 22.00 och midnatt.
Betraktas hon som farlig?
Det kan man säga. Hon dödade alla sina tre barn.
Hon dränkte dem i sjön bakom sitt hus.
Hon tog ut dem en i taget och höll dem under vattnet tills de dog.
Sedan tog hon in dem igen och satte dem kring köksbordet.
Hon satt där och åt när en granne kom förbi.
- Och hennes man? - Han dog på Normandies stränder.
Hon är krigsänka. Hon matvägrade när hon först kom hit.
Hon vidhöll att barnen inte var döda.
Ursäkta, doktorn. Har ni möjligen en huvudvärkstablett?
Lider ni ofta av huvudvärk?
Lbland. Men idag lider jag av sjösjuka.
Uttorkning.
- Är du okej, chefen? - Ja.
I så fall har ni rätt. Ju enklare desto bättre.
Tack så mycket.
Rachel tror fortfarande att hennes barn lever.
Hon tror också att detta är hennes hem i Berkshires.
Ni driver med mig.
På dessa två år har hon aldrig
insett att hon är på en institution.
Hon tror att vi är varubud, mjölkbud, brevbärare.
För att bevara illusionen att hennes barn lever
har hon skapat en detaljerad, fiktiv värld,
och hon ger oss alla roller i denna fiktion.
Har ni genomsökt området ännu?
Vaktchefen och hans män har finkammat ön.
Inte ett spår.
Det oroande är att vi inte vet hur hon tog sig ut ur sitt rum.
Det var låst från utsidan, och det enda fönstret är gallerförsett.
Som om hon hade gått rakt genom väggen.
Jag tog henne tillbaka hit efter gruppterapin och låste in henne.
När jag kom tillbaka vid midnattsronden var hon borta.
Allvarligt talat, hur är det möjligt att hon inte inser verkligheten?
Hon är ju på ett mentalsjukhus.
Det borde hon väl märka någon gång.
Hur många par skor får patienterna?
Två par.
Man kan inte välja att bli frisk. Det är inget man bara bestämmer sig för.
Så hon rymde barfota?
Hon skulle inte kunna ta sig tio meter i den terrängen.
Sheriffen?
LAGEN OM DE 4 VEM ÄR 67?
Det här är definitivt Rachels handstil.
Men jag vet inte vad lagen om de fyra är.
- Är det inte ett psykiatriskt begrepp? - Tyvärr inte.
"Vem är 67?"
Inte fan vet jag.
Ungefärligen min kliniska slutsats.
Är det bara meningslöst klotter?
Nej, inte alls. Rachel är smart. Genialisk, faktiskt.
Det här kan vara viktigt.
Ursäkta, doktorn, men vi måste behålla det här.
Givetvis.
Ni menar att hon måste ha tagit den här vägen?
Efter läggdags spelar vårdarna kort här inne.
I går kväll satt sju män nedanför trappan
och spelade stötpoker.
Ändå lyckades Rachel smita förbi dem på något vis.
Varför?
Hur då? Gjorde hon sig osynlig?
Vi behöver få tillgång till personakterna
för hela personalen.
Sköterskorna, vakterna, vårdarna, alla som jobbade då.
Vi ska ta ert önskemål under övervägande.
Det är inget önskemål.
Det är en statlig institution, och en farlig fånge...
- Patient. ...patient
har rymt. Antingen lyder ni eller så...
Jag ska se vad jag kan göra, det är allt.
Doktorn, vi behöver prata med personalen.
Förstår ni?
Jag samlar dem i sällskapsrummet efter middagen.
Om ni har fler frågor
får ni gärna hjälpa vice fängelsedirektören med sökandet.
Det är 18 kilometer till närmaste land, och vattnet är iskallt.
Strömmen var stark i går kväll på grund av tidvattnet.
Hon skulle ha drunknat eller krossats,
och kroppen skulle ha spolats upp på land.
Och de där grottorna? Har ni kollat dem?
Hon kan inte ha tagit sig dit.
Nederdelen av klipporna är täckta av giftek,
virginiaek, sumak, tusentals växter med taggar lika grova som min pitt.
Som ni sa så har hon inga skor.
Okej, vi kollar andra sidan.
- Vad är det där för ett torn? - En gammal fyr.
Vakterna har redan sökt igenom den.
Vad finns där inne? Fler patienter?
Avloppsanläggningen.
Det blir snart mörkt. Jag ställer in sökandet för i kväll.
Då går vi hem, pojkar!
Ni hade vakten uppe i hallen, va?
Ja. Ingen kunde komma ut ur sitt rum där i korridoren
utan att jag såg det.
Okej, Rachel Solando, vem mer måste hon passera för att ta sig ner?
Mig. Glen Miga.
Sir, jag såg ingenting.
Var ni på er post hela natten?
Ja, men jag såg ingenting.
Glen.
Säg som det är.
Jag...
Jag kanske gick på toaletten.
Vad? Ni bröt mot föreskrifterna. Herregud...
Jag var bara borta i en minut.
Okej, nu går vi tillbaka lite i tiden.
Miss Solando låstes in i sitt rum vid läggdags.
Vet någon här vad hon gjorde tidigare?
Någon?
Kom igen, någon, någon.
Hon var med i gruppterapi.
Hände något ovanligt?
Definiera "ovanligt".
Ursäkta?
Det här är ett mentalsjukhus för sinnessjuka brottslingar.
Det mesta här är ovanligt.
Jag omformulerar frågan.
Hände något i går kväll under gruppterapin som var mer,
ska vi säga, mer minnesvärt än...
- Normalt? - Just det.
Nej. Beklagar.
Sa miss Solando något under gruppterapin?
Hon var orolig över regnet.
Och hon avskydde maten här. Hon klagade oavbrutet,
även i går kväll.
Så ni var där. Fanns någon läkare med?
Ja, dr Sheehan ledde samtalet.
Dr Sheehan?
Ja, han ledde sessionen.
Han är Rachels huvudläkare, psykiatern som har ansvar för henne.
Vi behöver prata med dr Sheehan.
Det går tyvärr inte. Han åkte med färjan i morse.
Hans semester var redan planerad. Han hade skjutit upp den för länge.
Här råder alarmtillstånd, en farlig patient har rymt,
och ni låter hennes huvudläkare åka på semester?
Givetvis. Han är ju läkare.
Har ni telefonnumret dit han har åkt?
Hallå? Hallå?
Hallå?
Är det någon där?
Beklagar, alla telefonlinjer är ur funktion.
Stormen rasar på fastlandet.
Om ni får kontakt, skicka genast bud till mig.
Sherifferna behöver ringa ett viktigt samtal.
Ja, sir.
Hallå?
Nu måste jag tyvärr gå kvällsrond,
men det finns drinkar och cigarrer i mitt hus omkring kl. 21.00,
om ni har lust att komma förbi.
Bra. Då kan vi prata, eller hur?
Vi har pratat hela tiden, sheriffen.
Jag har nog valt fel bana inom den statliga sektorn.
Det är lite överväldigande. Det byggdes under inbördeskriget,
samtidigt som militärfortet som inrymmer C-paviljongen.
Det här var dåvarande kommendantens kvarter.
När regeringen fick räkningen ställdes kommendanten inför krigsrätt.
Jag förstår varför.
Vacker musik. Vad är det? Brahms?
Nej.
- Det är Mahler. - Alldeles riktigt, sheriffen.
Ursäkta, mina herrar. Min kollega, dr Jeremiah Naehring.
Kvartett för piano och stråkar i A-moll.
Vad önskas, mina herrar?
- Whisky, om ni har. - Soda och is, tack.
Ni dricker inte alkohol? Det förvånar mig.
Nog brukar väl män i ert yrke hälla i sig?
Jo vars. Och ert?
Ursäkta?
- Ert yrke, doktorn. Psykiatri. - Ja.
Jag har hört att där kryllar av suputer och fyllbultar.
Inte vad jag har märkt.
Är det iste ni har i glaset?
Utmärkt, sheriffen.
Ni har utomordentliga försvarsmekanismer.
Ni är säkert en skicklig förhörsledare.
Män som ni är min specialitet, förstår ni.
Våldets män.
Det var ett mycket spekulativt antagande.
Inte spekulativt. Inte alls.
Ni missförstår mig. Jag sa att ni är våldets män.
Jag anklagar er inte för att vara våldsamma män.
En helt annan sak.
Upplys oss bara, doktorn.
Ni var båda med i kriget, eller hur?
Det är ganska givet, doktorn.
Så vitt ni vet var vi pappersvändare där borta.
Nej, det var ni inte.
Ända sedan skoltiden
har ingen av er någonsin backat från en fysisk konfrontation.
Nej, inte för att ni tycker om det,
utan för att reträtt inte är ett alternativ för er.
Vi blev inte fostrade till att fly.
Just det. "Fostrade."
Och vem fostrade er, sheriffen?
Mig?
Vargar.
Mycket imponerande försvarsmekanismer.
Tror ni på Gud, sheriffen?
Det är en allvarligt menad fråga.
Har ni någonsin sett ett dödsläger, doktorn?
Hans engelska är faktiskt mycket bra.
Men era konsonanter är en aning hårda.
Är ni tysk?
Är laglig immigration ett brott?
Jag vet inte. Säg det ni.
Hör på.
Vi behöver personakterna för Sheehan
och resten av personalen.
Ingen personakt kommer att överlämnas till er. Punkt, slut.
- Vi behöver dem. - Uteslutet.
"Uteslutet", skitsnack!
Skitsnack!
Vem fan är det som bestämmer här, egentligen?
Dr Naehring är kontaktman till vår styrelse.
Han framförde er önskan, och den avslogs.
Avslogs? De har inte rätt att neka, och inte ni heller, sir.
Sheriffen, fortsätt med utredningen, vi ska bistå er så gott vi kan.
Utredningen är nedlagd.
Vi ska skriva rapporter och överlämna dem till...
- Hoovers killar. ...Hoovers killar. Just det.
Vi tar färjan tillbaka i morgon. Kom, Chuck.
Trevlig kväll.
Ni får sova i vårdarnas barack.
Du, chefen.
Ska vi verkligen lägga av?
Varför?
Jag vet inte, jag har aldrig backat ur något förut.
De bara ljuger för oss, Chuck.
Rachel Solando tog sig inte ut barfota ur en låst cell
utan hjälp.
Jag tror att hon fick mycket hjälp.
Cawley kanske sitter uppe i sitt residens just nu
och omprövar sin attityd.
- I morgon kanske vi... - Bluffade du?
Det har jag inte sagt.
Jag hittade en hel hög tomflaskor, Teddy.
Jösses, är du någonsin nykter nuförtiden?
Jag dödade många människor under kriget.
Är det därför du super?
Är du verklig?
Nej.
Hon är fortfarande här.
Vem?
Rachel?
Hon rymde inte.
Minns du när vi bodde i stugan på sommaren, Teddy?
Vi var så lyckliga.
Hon är här.
Du får inte ge dig i väg.
Jag tänker inte ge mig i väg.
Jag älskar dig så mycket.
Jag är död och begraven, Teddy.
Nej.
Jo, det är jag.
Du måste vakna upp.
Jag ger mig inte i väg.
Du är här.
Det är jag inte. Du måste acceptera det.
Men hon är här.
Och han också.
Vem?
Laeddis.
- Jag måste gå. - Nej.
Nej, snälla du. Jag vill hålla om dig.
- Bara lite till. - Herregud, Teddy.
Du måste låta mig gå.
Jag kan inte.
Det går ingen färja i det här vädret.
Doktorn!
Doktorn, doktorn.
Vi måste tala med patienterna i Rachels terapigrupp.
Jag trodde att utredningen var nedlagd.
Vi kunde ju inte åka med färjan.
Fick Rachel någon annan behandling för sin sjukdom?
Känner ni till läget inom mentalvården nuförtiden, mina herrar?
Inte en aning, doktorn.
Rena kriget.
Den gamla skolan förespråkar kirurgiska ingrepp.
Psykokirurgi.
Ingrepp som transorbital lobotomi.
Enligt vissa blir patienterna resonliga och fogliga.
Enligt andra blir de zombier.
- Och den nya skolan? - Psykofarmakologi.
En ny drog har nyligen godkänts, Thorazin,
som lugnar psykotiska patienter, tämjer dem, kan man säga.
Vilken skola tillhör ni?
Jag? Jag har den radikala synen att om man behandlar en patient med respekt,
lyssnar och försöker förstå honom, så kan man lyckas nå fram till honom.
Lugn, Marge. Ingen fara.
- De här patienterna? - Till och med dem.
Den sista utvägen blir den första åtgärden.
Ge dem ett piller och sätt dem i ett hörn så blir det bra.
Rachel Solando fick en kombination av läkemedel
som skulle förhindra att hon blev våldsam,
men de var bara effektiva ibland.
Det största hindret för tillfrisknande
var hennes vägran att konfrontera sina gärningar.
"Var."
Varför talar ni hela tiden om patienten i förflutet tempus, doktorn?
Titta ut, sheriffen. Gissa själv.
Nästa är Peter Breene.
Han anföll sin fars sköterska med ett krossat glas.
Hon överlevde, men hennes ansikte är permanent vanställt.
Jag längtar redan.
Hon log mot mig. Hon var så vänlig, men jag såg det i hennes ögon.
Hon ville vara naken och suga kuk.
Okej, mr Breene.
Sen bad hon mig om ett glas vatten.
Ensam, i köket, som om det var något naturligt.
- Varför var det inte naturligt? - Det var uppenbart.
Hon ville att jag skulle ta fram den så att hon kunde skratta åt den.
Mr Breene.
Vi behöver ställa några frågor.
När jag skar henne skrek hon.
Men hon skrämde mig.
- Vad hade hon väntat sig? - Intressant.
Men vi är här för att prata om Rachel Solando.
Rachel Solando. Vet ni...
Vet ni att hon dränkte sina egna barn?
Hon dränkte sina egna barn!
Vi lever i en sjuk jävla värld, vill jag lova.
Vet ni vad? De borde bli gasade.
Allihop. De efterblivna, mördarna, niggrerna.
Den som dödar sitt eget barn borde gasas ihjäl.
Kan ni sluta med det där?
- Sköterskan... - Sluta, är ni snäll.
Sköterskan kanske hade barn.
Make.
Slet för brödfödan för att kunna
leva ett normalt liv.
Det står i er personakt att
ni skar upp hennes ansikte, eller hur?
Grattis.
Hon blir aldrig normal igen. Aldrig.
Vet ni vad hon var rädd för?
Er.
Kan ni sluta med det där? Snälla!
Sluta!
Snälla! Sluta!
Känner ni en patient vid namn Andrew Laeddis? Va?
Nej! Nej.
- Chefen. Vad är det? - Inget.
- Jag vill gå tillbaka. - Peter!
Kom nu! Jag har honom. Peter! Peter!
Gå tillbaka.
- Jag vill gå tillbaka. - Kom.
- Vill inte träffa honom. - Lugn.
- Jag vill inte träffa honom igen. - Ta det lugnt.
Jag kommer aldrig ut härifrån. Kanske med all rätt.
Förlåt att jag säger det, miss Kearns...
- Mrs. - Mrs Kearns.
Men ni verkar fullt normal.
Jämfört med de andra patienterna här, menar jag.
Tja, jag har mina mörka dagar. Det har väl alla.
Men inte alla dödar sin make med en yxa.
Personligen tycker jag att om någon slår sin fru
och knullar hälften av alla kvinnor han ser, och ingen hjälper henne,
så är det rätt förståeligt om hon slår ihjäl honom med en yxa.
Det kanske är rätt att hålla er kvar.
Vad skulle jag göra där ute? Jag känner inte igen världen längre.
Det sägs att det finns bomber som kan radera ut hela städer.
Och vad heter det, television, röster och ansikten i en låda.
Jag hör röster nog som det är.
Vad kan ni berätta om Rachel?
Inte mycket. Hon höll sig för sig själv.
Hon trodde att hennes barn levde.
Hon trodde sig fortfarande bo i Berkshires,
och vi andra var grannar, mjölkbud, brevbärare...
Varubud.
Var dr Sheehan där den kvällen?
Ja. Han talade om ilska.
Berätta om honom. Hurdan är han?
Han är okej. Trevlig.
Något att vila ögonen på, som min mamma brukade säga.
- Har han någonsin flörtat med er? - Nej.
Dr Sheehan är en bra läkare, han skulle aldrig...
Kan jag få ett glas vatten, tack?
Visst.
- Tack, sheriffen. - Ingen orsak.
Jag har bara ytterligare en fråga till er, mrs Kearns.
Har ni någonsin träffat en patient vid namn Andrew Laeddis?
Nej.
Jag har aldrig hört talas om honom.
De hade förberett henne.
Hon använde samma ordval som Cawley och sköterskan,
som om någon hade förberett henne.
Vem är Andrew Laeddis?
Du har frågat varenda patient om honom. Vem är han?
För fan, chefen. Jag är ju din partner.
Vi har nyss träffats, Chuck.
Du har skött ditt jobb i många år. Du har en plikt, en karriär.
Mitt sätt är inte precis enligt reglerna.
Jag skiter i reglerna, chefen.
Jag vill bara veta vad fan som pågår.
När fallet rapporterades
så bad jag särskilt om att få det, förstår du?
Varför?
Andrew Laeddis
var vaktmästare i hyreshuset
där min fru och jag bodde.
Okej.
Han var även pyroman.
Andrew Laeddis tände tändstickan
som orsakade branden som dödade min fru.
Släpp ut dem!
- Vad hände med Laeddis? - Han kom undan.
Laeddis blev inte dömd, sedan försvann han.
För cirka ett år sedan såg jag hans bild i tidningen.
En ful fan. Stort ärr från höger tinning ner till vänster läppkant.
Olika färg på ögonen. Inte ett ansikte man glömmer.
Han hade bränt ner en skola och dödat två människor.
Han sa att röster befallde honom.
Först åkte han i fängelse, sedan förflyttades han hit.
- Och sedan? - Ingenting.
Han försvann som om han aldrig funnits. Alla dokument försvann.
Han är knappast i B-paviljongen. Då återstår C.
Han kanske har dött.
Kanske även Rachel Solando.
Här finns många ställen att gömma en kropp.
Det behövs ett ställe som ingen märker.
Patienten, Bridget Kearns, när hon skickade mig efter vatten
så sa hon något till dig, eller hur?
Nej.
Kom igen, chefen.
Hon skrev något.
FLY
Chefen!
Vi måste gå inomhus. Det är rena tornadon här ute.
- Vänta. - Nej, kom!
Se upp!
Jösses!
- Fort! Upp dit! - Kom!
In där! Fort!
Chefen!
- Herregud! - Jösses!
Jävlar.
- Är du oskadd, chefen? - Ja då.
Om Laeddis är här, vad tänker du göra åt det?
Jag kom inte hit för att döda Laeddis.
Det skulle jag göra om det var min fru.
Två gånger om.
När vi gick genom grindarna i Dachau, kapitulerade SS-vakterna.
Lägerchefen försökte begå självmord innan vi hann dit, men han...
Han lyckades dåligt.
Det tog en timme för honom att dö.
Utanför såg jag alla kroppar på marken.
För många att räkna.
För många att föreställa sig.
Så, tja...
Vakterna kapitulerade, vi tog deras vapen
och ställde upp dem på rad.
Det var inte krigföring. Det var...
Det var mord.
Jag har fått nog av dödande.
Jag kom inte hit för det.
Vad handlar det om, då?
Efter Laeddis försvinnande började jag kolla upp Ashecliffe.
Många vet att det är något lurt här, men ingen vill prata.
Som om... Som om de vore rädda eller så.
Visste du att sjukhuset finansieras genom särskilda anslag
från utskottet för kontroll av oamerikanska aktiviteter?
HUAC? Hur bekämpar man kommunister
från en ö i Boston Harbor?
Genom att utföra experiment på människors psyken.
Det är min gissning.
Tror du att det pågår här?
Som jag sa, ingen ville säga något.
Tills jag hittade en som har varit patient här.
Han heter George Noyce. Trevlig collegeutbildad grabb. Socialist.
Han fick pengar för att delta i en psykstudie.
Gissa vad de testade.
Tandkräm.
Snart började han se drakar överallt.
Han slog nästan ihjäl sin lärare. Han hamnade här på Ashecliffe, avdelning C.
De släppte honom efter ett år. Gissa vad han gjorde?
Efter två veckor på fastlandet knivhögg han tre män till döds i en bar.
Advokaten åberopade sinnessjukdom, men Noyce ställde sig upp och...
Han bönföll om elektriska stolen. Vad som helst utom mentalsjukhus.
Han dömdes till livstid i Dedham-fängelset.
Du hittade honom.
Ja, det gjorde jag.
Han är helt förstörd.
Men det han berättade bekräftade saken.
Vad?
Att de utför experiment på folk här.
Jag vet inte, chefen.
Kan man tro på en galning?
Det är det fina i kråksången.
Galningar är perfekta försöksobjekt. Ingen lyssnar på vad de säger.
Jag var i Dachau.
Vi såg vad människor är i stånd att göra mot varandra.
För fan, vi utkämpade ju ett krig för att stoppa dem,
och nu... Nu finner jag att det händer här? I vårt hemland?
Nej.
Så vad tänker du göra här, Ted?
Jag tänker skaffa bevis och åka tillbaka
och avslöja det här stället. Just det.
Vänta lite.
Du började fråga runt om Ashecliffe
och ville få komma hit,
och plötsligt behöver de en federal sheriff?
En tursam slump. En patient flydde. Ett perfekt svepskäl.
Nej, nej, chefen. Slumpen fungerar inte så.
Världen fungerar inte så.
De har elstängsel kring en avloppsanläggning.
C-paviljongen ligger i ett fort från inbördeskriget.
En klinikchef med band till OSS. Finansiering från HUAC.
Herregud, det luktar statligt projekt lång väg.
De kanske ville få hit dig.
- Skitsnack. - Du frågade runt.
- Skitsnack! - Skitsnack?
Vi kom hit för Rachel Solando.
Har du några bevis på att hon existerar?
De kunde inte veta
att jag skulle få fallet. Aldrig.
De kanske kollade upp dig medan du kollade upp dem.
De behövde bara fejka en rymning för att få hit dig, och här är du.
De har oss båda två. Här! Nu!
Sherifferna, är ni där? Det är vice föreståndare McPherson.
Sherifferna!
Vad sägs om det? De hittade oss.
Det är en ö. Så klart att de hittar oss.
Jag vet att ni är där inne.
Vi ska ta oss från den här jävla ön. Du och jag. Kom.
- Kom! - Fort!
Se till att bli torra. Dr Cawley vill genast tala med er.
Och skynda på. Det verkar bli rena orkanen!
Jag lämnade era kostymer till tvätten. De är nog klara i morgon.
Lfall vi inte har spolats bort då.
På tal om det så är era cigaretter förstörda.
Så...
Vårt enda klädval, va?
Det finns snygga kläder i fängelsegrått om ni föredrar det.
De här blir bra, nu när du säger det.
Därför måste jag upprepa mitt krav
att alla patienter i C-paviljongen spänns fast.
Om det blir översvämning så drunknar de. Det vet ni.
Då krävs en stor översvämning.
Vi befinner oss på en ö mitt i havet under en orkan.
En stor översvämning kan mycket väl drabba oss.
Det är riskabelt, Stephen. Tänk om strömmen går.
Vi har reservgenerator.
Om även den havererar så öppnas celldörrarna.
Vart skulle de fly?
De kan inte bara ta färjan till fastlandet och leva rövare där.
Du har rätt.
Det är troligare att de lever rövare här bland oss.
Om de spänns fast vid golvet dör de.
Vi pratar om 24 människor.
Kan du leva med det?
Om jag fick bestämma
så skulle alla 42 i A- och B-paviljongen också spännas fast.
- Ursäkta! - Sheriffen.
Förlåt, doktorn. Jag har bara en snabb fråga.
Jag är strax klar.
När vi pratade i morse om Rachel Solandos lapp...
"Lagen om de fyra." Det gillar jag.
...påstod ni er inte veta vad den andra raden syftade på, eller hur?
"Vem är 67?" De vet jag fortfarande inte. Det gör ingen av oss.
Inga gissningar?
Inga alls?
För jag hörde er nyss säga att det finns 24 patienter i C-paviljongen
och 42 i A- och B-paviljongen,
vilket ger totalt 66 patienter här, eller hur?
Det stämmer.
I så fall verkade Rachel Solando antyda
att ni har en 67:e patient, doktorn.
Men det har vi tyvärr inte.
Det här är löjeväckande. Vad gör de här?
Vi utför vårt jobb.
Berättade inte McPherson den goda nyheten?
Nej. Vilken god nyhet?
Rachel är återfunnen.
Hon är här.
Pigg och oskadd.
Hon har inte en skråma.
Vilka är de där?
Vad gör de i mitt hus?
Poliser, Rachel. De har några frågor att ställa.
Frun.
En känd kommunistisk uppviglare har setts här i närheten,
och han delar ut litteratur.
Här?
I vårt grannskap?
Ja, tyvärr.
Om ni kan berätta vad ni gjorde i går och var ni befann er,
så hjälper det oss i vårt sökande.
Ja...
Tja, jag...
Jag lagade frukost åt Jim och barnen.
Sedan så
packade jag ner Jims lunch, och han gick.
Sedan skickade jag barnen till skolan.
Sedan...
Jag beslöt att ta en lång simtur i sjön.
Jag förstår.
Och sedan?
Sedan...
tänkte jag på dig.
Ursäkta, frun, jag förstår inte vad ni pratar om.
Förstår du inte hur ensam jag har varit, Jim?
Du är borta.
Du är död.
Jag gråter varje kväll.
Hur ska jag kunna överleva?
Herregud.
Rachel, allt blir bra.
Jag är så ledsen, men allt...
Allt ska bli bra.
Jag begravde dig.
Jag begravde en tom kista. Din kropp spolades bort,
likdelar spolades ut i havet och åts upp av hajar.
Min Jim är död, så vem fan är du?
Vem fan är du?
- Vem är du? - Lugn, lugn.
- Vem är du? - Lugn, Rachel, lugn bara.
Släpp mig! Nej!
- Rachel, allt är bra. - Se på mig, se på mig.
Jag beklagar det där. Jag ville inte avbryta
ifall hon skulle berätta något för er.
Vi fann henne nere vid fyren, där hon kastade smörgås.
Vi vet inte hur hon tog sig ut, men...
Jag måste be er att gå ner i källaren.
Där finns mat, vatten och britsar.
Det är den säkraste platsen när orkanen når hit.
Hur är det fatt? Ni ser blek ut.
Jag mår bra. Jag bara...
Chefen, hur är det?
Det är så jävla ljust här, är det inte?
Ljuskänslighet, stundtals huvudvärk.
Har ni ett migränanfall?
Jag klarar mig.
Så ja, jag har dig.
Vad är det med honom?
Ta de här. Om några timmar mår ni finfint igen.
- Vad är det med honom? - Migränanfall.
Som om någon sågade upp huvudet, la i rakblad
och ruskade så hårt han kunde. Ta tabletterna.
- Jag vill inte ha dem. - De hjälper mot värken.
Sheriffen, ta tabletterna.
Han måste lägga sig ner.
Herregud!
Det finns krossat glas på golvet.
- Lås in medicinerna. - Var försiktig.
Se till B-paviljongen.
Gå till sjukstugan och se om...
Okej, doktorn.
Ge honom en säng. Där finns en.
- Här borta, chefen. - Just det.
- Håller du i honom? - Ja.
Försiktigt. Okej.
Det kunde vara värre. Han klarar sig.
Vem är det där?
Han? Det är fängelsedirektören.
Bry dig inte om honom.
Lägg dig ner.
Han ser ut som en jävla ex-militär, eller hur?
Jag säger inte emot dig.
Du borde ha räddat mig.
Du borde ha räddat oss alla.
Hej, kompis.
Hej.
Laeddis.
Ja.
Min...
Min kompis.
Vi låter gammalt groll vara glömt, va?
Ja.
Inget gammalt groll.
Något att spara till senare,
för jag vet hur väl du behöver det.
Tiden går, min vän. Vi har bråttom.
Ge mig ett handtag.
Jag kan råka illa ut.
Jag är död.
Jag är så ledsen.
Varför räddade du mig inte?
Jag försökte. Jag ville, men när jag kom dit var det för sent.
Titta bara.
Är de inte vackra?
Varför är du alldeles blöt, vännen?
Laeddis är inte död.
Han är inte försvunnen.
Han är kvar här.
Jag vet.
Du måste hitta honom, Teddy. Hitta honom och döda honom.
Så ja.
- Vakter till A-paviljongen. - A-paviljongen. Uppfattat.
Generatorrummet är översvämmat.
- A-paviljongen. - Kolla B-paviljongen.
Skynda på.
Hur är det, chefen?
Denna förbannade migrän.
Reservgeneratorn packade ihop. Det är rena hönshuset här.
Vad vill du göra?
- Jösses. - Dan? Lugn. Nix, nix.
Gör inte så. Lägg ner den. Nu.
Ta honom, ta honom! Fånga honom!
Ni måste hitta honom, han ska vara här någonstans.
Tror du att hela elnätet har kollapsat?
Det är ganska troligt, ja.
- Elektroniska kontrollsystem, staket... - Varför springer du?
...grindar, dörrar. - Varför är det alltid du?
Fin dag för en promenad. Till C-paviljongen, till exempel.
- Kom. - Vi kanske stöter på Andrew Laeddis.
Killen jag berättade om, George Noyce?
Han sa att de värsta hålls inlåsta här.
Sådana som även de andra intagna är rädda för.
Fick du någon skiss över stället av Noyce?
Nej. Han mindes bara att folk skrek dag och natt,
inga fönster och järngaller överallt.
Akta huvudet!
- Herregud! - Jösses.
Första gången i C-paviljongen, va?
- Ja. - Ja, ja.
Vi har hört berättas, men...
Lita på mig, grabben, du har ingen aning.
De flesta galningarna är inlåsta nu,
men några är fortfarande på fri fot.
Om ni möter en, försök inte att gripa honom själva.
De är livsfarliga. Uppfattat?
Okej, sätt fart. Så ja.
Han är här.
Laeddis. Jag känner hans närvaro.
Kull! Din tur!
Vänta! Chefen! Ted!
Stanna! Stanna!
Teddy.
Hör på mig.
Jag vill inte härifrån, förstått?
Varför skulle någon vilja det?
Vi får höra saker om världen utanför.
- Om atoller, vätebombsprov. - Teddy, var är du?
Vet du hur en vätebomb fungerar?
- Jag vet. Med väte! Med väte. - Jättekul.
- Chefen! - Andra bomber exploderar, eller hur?
Men inte en vätebomb.
Den imploderar och skapar en enorm explosion!
- Fattar du? - Ja! Ja.
- Fattar du? - Jag fattar!
Släpp honom!
Nej!
Nej! Nej!
Vad gör du?
För Guds skull, Teddy!
Så ni tog Billings. Vad fan är det med er?
De ska fångas, inte dödas!
- Han överföll oss. - Hjälp mig med honom.
Vi måste ta honom till sjukstugan. Fan också.
Nej! Inte du. Stick iväg, bara. Kom nu.
Cawley kommer att bli skitarg på mig.
Laeddis.
Snälla, stoppa mig,
innan jag dödar fler.
Stoppa mig innan jag dödar fler.
Laeddis.
Snälla, snälla!
Jag ser er alla.
Laeddis.
Du sa att jag skulle få komma härifrån. Du lovade.
Du ljög.
Laeddis.
Laeddis?
Rätt jävla lustigt.
- Din röst. - Känner du inte igen den?
Efter alla våra samtal?
Alla lögner du slog i mig?
Visa ditt ansikte.
De säger att jag tillhör dem nu.
De säger att jag aldrig kommer härifrån.
Din tändsticka slocknar snart.
- Visa ditt ansikte, för fan! - Varför då?
Så att du kan ljuga ännu mer? Det här handlar inte om sanningen.
- Jo, om att avslöja sanningen. - Det handlar om dig!
Och Laeddis. Det har aldrig handlat om något annat.
Jag var bara ett verktyg. En väg in.
George... George Noyce. Nej.
Det är omöjligt. Du kan inte vara här.
Gillar du det?
Vem gjorde så mot dig, George?
Det var du.
Vad i helvete menar du?
Allt ditt prat. Allt ditt jävla prat, jag är tillbaka här på grund av dig.
Hur fick de ut dig från Dedham?
Hur det än gick till...
Jag ska hitta ett sätt att fixa det här.
Jag kommer aldrig ut mer. Jag kom ut en gång. Aldrig två gånger.
Berätta hur de fick dig hit.
De visste! Fattar du inte?
Allt du tänkte göra. Hela din plan.
Allt det här är ett spel. Allt är för din skull.
Du utreder ingenting. Du är bara en råtta i en labyrint.
Georgie... Du har fel. Du har fel.
Verkligen? Har du varit ensam sedan du kom hit?
Jag har varit med min partner.
Du har aldrig jobbat med honom förut, va?
Han är federal sheriff. Han...
Du har aldrig jobbat med honom förut, va?
Hör på, jag är människokännare. Jag litar på honom.
Då har de redan vunnit.
Helvete.
De kommer att ta mig till fyren.
De kommer att skära i min hjärna.
Det är ditt fel att jag är här!
George, jag ska få ut dig härifrån.
Du ska inte till fyren. Jag lovar.
Du kan inte få fram sanningen och döda Laeddis samtidigt.
Du måste välja. Det förstår du väl.
Jag kom inte för att döda någon.
Lögnare!
Jag ska inte döda honom, jag svär! Jag svär.
Hon är död.
Släpp taget om henne.
Släpp taget.
Berätta, Teddy. Berätta varför.
Du måste göra det. Det finns inget annat sätt.
- Släpp taget. - Berätta om dagen
- du gav mig medaljongen. - Du måste göra det!
Jag sa att jag hade hjärtesorg och du frågade varför.
Hon manipulerar dig.
Jag sa att det var av lycka.
Hon kommer att döda dig. Hon kommer att döda dig.
Vill du avslöja sanningen? Då måste du släppa taget.
- Jag kan inte. - Du måste släppa taget!
Jag kan inte! Jag kan inte.
Då kommer du aldrig att lämna ön.
Dolores.
Han är inte på den här avdelningen.
Han förflyttades.
Om han inte är i A-paviljongen så finns det bara ett ställe kvar.
Fyren.
Du...
Gud hjälpe dig.
Chefen, vi har problem. McPherson och Cawley är i byggnaden.
De hörde att en vårdare slog en patient.
De söker överallt efter honom, de är på väg mot taket.
Vi sticker härifrån. Hitåt.
Fortsätt bara. Vi hör hemma här.
Vad hände med dig?
- Vad menar du? - Jag menar,
vart tog du vägen?
När vi hade tagit killen till sjukstugan tog jag omvägen via patientarkivet.
Hittade du Laeddis?
Nej, jag hittade honom inte.
Men jag hittade det näst bästa. Hans intagningskort.
Det enda som fanns i akten. Inga anteckningar,
inga incidentrapporter, inga foton, bara det här. Märkligt.
Här. Ta en titt.
Jag tittar senare.
Vad är det, chefen?
Jag tittar senare, bara så.
- Ashecliffe ligger ditåt. - Jag ska inte till Ashecliffe.
Jag ska till fyren.
Jag ska ta reda på vad fan som pågår här på ön.
Där är den.
Fan. Vi är för långt söderut. Vi måste skynda oss tillbaka.
Vi kan inte ta oss över klipporna.
Det kanske finns en väg bakom träden.
Kanske en stig som går runt klipporna och till fyren.
- Chefen... - Kom.
Vänta, vad sysslar vi med? Vi har intagningskortet.
Det visar att det finns en 67:e patient,
vilket de hela tiden har förnekat.
Jag ska till fyren. Förstått?
Vad fan kan jag säga som avråder dig?
Varför skulle du vilja avråda mig, Chuck? Varför?
För att klättring där nere i mörkret
är nästan liktydigt med självmord.
Okej, då är det kanske bäst att du står över den här gången.
Du tog mig hit, chefen, och nu är vi fast här
på den här klippan, den här ön, med bara varandra att lita på,
och du beter dig som om...
Som om vad? Hur beter jag mig?
Vad fan hände där borta i cellerna, Ted?
Hur tror du vädret är i Portland, Chuck?
Jag kommer från Seattle.
Seattle.
Jag fortsätter ensam.
- Jag följer med dig. - Jag går ensam, sa jag.
Som du vill.
Fan också!
Jag förstod att det skulle gå fort, men jag kom inte dit.
Tidvattnet var för högt.
Chuck!
Kom igen!
Chuck!
Var är du, Chuck?
Chuck!
Vem är ni?
Teddy Daniels. Jag är polis.
Det är du som är sheriffen.
Just det.
Ta fram handen, är ni snäll.
Varför? Varför?
Så jag vet att det ni håller i inte skadar mig.
Jag behåller den här,
om ni ursäktar.
Gärna för mig.
Ni är...
Ni är Rachel Solando.
Den verkliga.
Dödade ni era barn?
Jag har aldrig haft några barn.
Jag har aldrig varit gift.
Innan jag blev patient på Ashecliffe jobbade jag här.
Var ni sköterska?
Jag var läkare.
Ni tror att jag är galen.
- Nej, jag har aldrig... - Om jag förnekar att jag är galen?
Det hjälper knappast, eller hur?
Det är det kafkaliknande genialiska.
De förklarar att man är galen,
och alla ens protester bekräftar bara påståendet.
Jag förstår inte. Beklagar.
När man väl är förklarad sinnessjuk,
ses allt man gör som utslag av sinnessjukdomen.
Befogade protester kallas förnekelse. Befogad rädsla kallas paranoia.
Överlevnadsinstinkt kallas försvarsmekanism.
Ni är klipskare än ni ser ur. Det är förmodligen till er nackdel.
Förklara en sak.
Okej.
Vad hände med er?
Jag började ställa frågor om stora partier med natriumamytal
och opiumbaserade hallucinogener.
Personlighetsförändrande droger.
Jag frågade om operationerna också.
Har ni hört talas om transorbital lobotomi?
Man ger patienten elchocker,
sedan går man in med en isbill via ögonhålan
och skär av några nervfibrer.
Det gör patienterna mycket fogligare.
Lätthanterliga.
Det är barbariskt,
upprörande.
Vet ni hur smärta tas in i kroppen, sheriffen?
Beror det på var man skadas?
Nej, det har inget med köttet att göra. Hjärnan kontrollerar smärta.
Hjärnan kontrollerar fruktan, empati, sömn, hunger, ilska. Allt.
Och om man kan kontrollera den?
Ni menar hjärnan?
Omskapa en man så att han varken känner smärta, kärlek eller sympati.
En man som inte kan förhöras,
för han har inga minnen att bekänna.
Man kan aldrig beröva en man alla hans minnen. Aldrig.
Nordkoreanerna använde amerikanska krigsfångar
vid sina hjärntvättsexperiment.
De förvandlade soldater till förrädare. Det gör de här också.
De skapar gastar som ska gå ut i världen
och göra saker som... Som ingen normal människa skulle göra.
Att skaffa sig den förmågan och den kunskapen
- måste ta många år. - Många års forskning.
Hundratals patienter att experimentera på.
Om femtio år kommer folk att se tillbaka
och säga att det var just här som allt började.
Nazisterna använde judar, ryssarna använde sina egna lägerfångar,
och vi utförde tester på patienter på Shutter Island.
Det kommer de inte att göra.
Nej.
Inser ni...
att de inte kan låta er komma härifrån.
Jag är federal sheriff. De kan inte hindra mig.
Jag var en uppburen psykiater från en respekterad familj.
Det hjälpte inte.
Får jag fråga en sak?
Har det funnits trauman i ert förflutna?
Ja.
Men vad spelar det för roll?
De kommer att peka på någon händelse i ert förflutna
som skälet till att ni förlorade förståndet.
När ni blir intagen här kommer era vänner och kollegor att säga:
"Inte konstigt att han blev knäpp,
"efter det han gick igenom."
Det kan de säga om vem som helst.
Poängen är att de kommer att säga det om er.
Hur är det med ert huvud?
Mitt huvud?
Några märkliga drömmar på sistone? Sömnsvårigheter?
- Huvudvärk? - Ja, jag får ofta migrän.
Herregud.
Ni har väl inte tagit några piller? Inklusive aspirin?
- Aspirinpillren? - Herregud.
Och ni åt maten i cafeterian och drack kaffet de gav er?
Ni har väl åtminstone rökt era egna cigaretter.
Nej.
Det har jag inte gjort.
Det tar 36 till 48 timmar för neuroleptiska droger
att ackumuleras i blodet och få effekt.
Första symtomet är skakningar,
först fingrarna och sedan hela handen.
Har ni sett några figurer från era mardrömmar på sistone?
Säg vad som pågår i fyren.
Berätta.
Hjärnkirurgi.
"Vi öppnar skallen och ser vad som händer om vi gör si eller så", den typen.
Och "det här lärde vi oss av nazisterna".
Det är där de skapar gastarna.
Vilka känner till det här? På ön, menar jag. Vilka?
Alla.
Lägg av. Sköterskorna? Biträdena?
- De kan inte veta... - Alla.
Ni kan inte stanna här.
De tror att jag drunknade.
Men om de kommer och letar efter er så kan de hitta mig.
Jag beklagar, men ni måste gå.
Jag kommer tillbaka och hämtar er.
Jag stannar inte här. Jag rör mig runt. Nytt ställe varje natt.
Men jag kan hjälpa er att lämna ön.
Har ni inte hört vad jag har sagt?
Enda sättet att lämna ön är med färjan, och den kontrollerar de.
Ni kommer aldrig härifrån.
Jag hade en vän.
Vi var tillsammans igår, men vi blev skilda åt.
Har ni sett honom?
Sheriffen,
ni har inga vänner.
Där är ni ju.
Vi undrade när ni skulle dyka upp.
Hoppa in.
Kom igen.
Så ni var ute på promenad?
Jag bara såg mig omkring.
Vad tycker ni om Guds senaste gåva?
- Vad? - Guds gåva.
Våldet.
När jag kom nedför trappan hemma och såg trädet i mitt vardagsrum
var det som om en gudomlig hand sträckte sig ut mot mig.
Gud älskar våld.
- Det har jag inte märkt. - Nog har ni det.
Varför finns det annars så mycket av det? Det finns i oss. Vi är sådana.
Vi för krig, vi bränner offergåvor,
vi skövlar och plundrar och sargar våra medmänniskor.
Varför? För att Gud gav oss våldet att bruka till hans ära.
Jag trodde att Gud gav oss moralisk ordning.
Ingen moralisk ordning är lika ren som den här stormen.
Det finns ingen moralisk ordning alls.
Den enda ordning som finns är: Kan min våldsamhet överträffa er?
- Jag är inte våldsam. - Jo, det är ni.
Ni är våldsammare än de flesta.
Jag vet, för jag är våldsammare än de flesta.
Om samhällets lagar togs bort
och jag var allt som stod mellan er och föda,
skulle ni krossa min skalle med en sten och äta mina köttiga delar.
Eller hur?
Cawley tror att ni är harmlös och kan kontrolleras,
men jag vet bättre.
- Ni känner mig inte. - Visst gör jag det.
- Nej, ni känner mig inte alls. - Nog känner jag er.
Vi har känt varandra i århundraden.
Om jag skulle sätta tänderna i ert öga just nu,
skulle ni kunna hindra mig innan jag gjorde er blind?
Försök bara.
Så ska det låta.
DÖRRARNA MÅSTE HÅLLAS LÅSTA
Lugn, vi ska få er tillbaka till era rum.
- Inte direkt. - Något jag såg.
Okej.
Var har ni varit?
Jag har vandrat omkring och tittat på ön.
Visst ja, ni åker väl nu när Rachel är återfunnen.
- Sluta titta på honom. - Visst. Ja.
Sluta titta på honom.
- Viktigt möte? - Jojomän.
- Det är okej. - Jag gillar det inte...
Tydligen kom en oidentifierad man
in i C-paviljongen i går.
Han oskadliggjorde enkelt en mycket farlig patient.
Verkligen?
Sedan pratade han länge med en paranoid schizofren,
George Noyce.
Jag minns inte det jag förväntas minnas.
Alla är instängda. Allt är lugnt.
Den här Noyce, har han tvångsföreställningar?
Absolut. Det kan verka upprivande på andra.
Faktum är att för två veckor sedan
blev en patient så upprörd på Noyce att han misshandlade honom.
Cigarett?
Nej tack. Jag har slutat.
- Så ni tar färjan? - Ja, absolut.
Vi har nog uträttat det vi kom hit för, så...
"Vi", sheriff?
På tal om det, har ni sett honom, doktorn?
Vem?
Min partner Chuck.
Ni har ingen partner, sheriffen. Ni kom hit ensam.
Jag har byggt upp något värdefullt här,
och värdefulla skapelser missförstås ofta av sin samtid.
Folk vill alltid ha snabba lösningar.
Jag försöker skapa något här, men folk förstår inte, inte ni heller.
Och jag tänker inte ge upp utan strid.
Jag förstår det.
Berätta nu om er partner.
Vilken partner?
Allt är bra.
Hon ställde till. Jag städade. Sedan ställde hon till igen.
Sheriffen...
Är ni på väg någonstans?
Jag är på väg till färjan...
Jaha, tyvärr går ni åt fel håll.
Om ni väntar lite, så kallar jag på någon som kör er till kajen.
- Vad är det här, doktorn? Vad är det? - Bara lugnande medel.
- En försiktighetsåtgärd. - En försiktighetsåtgärd.
Vad tänker ni göra? Döda mig? Sheriffen...
Tycker ni att ni förtjänar det?
För vad? Att ha provocerat er?
Ursäkta mig, men ni provoceras av allt.
- Yttranden. Ord. - Nazister.
Det också. Och givetvis minnen, drömmar.
Visste ni att ordet "trauma" kommer från det grekiska ordet för "sår"?
Och vad är det tyska ordet för "dröm"?
Sår kan skapa monster, och ni...
Ni är sårad, sheriffen.
Håller ni inte med om att när man ser ett monster
så måste man stoppa det?
Ja.
- Jag håller med. - Ja.
Ja.
Jag sa att det skulle ta cirka en timme.
Ja. Sa de att vi skulle till första våningen?
Hur långt skift har du haft?
- Jag har jobbat i 18 timmar i sträck. - Bra betalt.
Vad håller du på med, vännen?
- Du måste ta dig till färjan. - Nej.
Nej, nej.
Jo.
Om världen tror att Chuck är död så är han perfekt för deras experiment.
Det finns bara ett ställe att ta honom till.
Om du beger dig dit så dör du.
Han är min partner. Om de skadar honom
och kvarhåller honom mot hans vilja så måste jag rädda honom.
Jag kan inte förlora fler.
Gå inte, snälla Teddy.
- Snälla du, gå inte. - Jag beklagar, raring.
Jag beklagar, raring.
Jag älskar den här för att du gav mig den,
men sanningen är
att det är en jävla ful slips.
Nej.
Rör er inte. Ligg kvar.
Tänker ni döda mig?
Nej, jag tänker inte döda er.
Varför är du alldeles blöt, vännen?
- Vad sa ni? - Du vet precis vad jag sa.
Geväret är oladdat, förresten.
Sätt dig.
Torka dig, för Guds skull. Du blir förkyld.
Okej.
Hur illa skadade du vakten?
Jag vet inte vad ni pratar om.
Ja, han är här.
Be dr Sheehan titta till vakten innan ni skickar upp honom.
Så dr Sheehan kom med färjan i morse?
Inte direkt.
Du sprängde min bil. Jag gillade verkligen den bilen.
Tråkigt att höra.
Skakningarna blir allt värre.
Hur är det med hallucinationerna?
Stick härifrån, Teddy.
Stannar du så kommer du att dö.
Inte så illa.
- De kommer att förvärras. - Jag vet.
Dr Solando berättade om de neuroleptiska drogerna.
Jaså, verkligen? När då?
Jag fann henne i en grotta bland klipporna.
Men ni får inte tag i henne.
Säkert inte, eftersom hon inte finns.
Dina vanföreställningar är värre än jag trodde.
Du har inte fått neuroleptiska droger.
Du har inte fått några droger alls.
Vad fan är det här då? Vad fan är det här?
Abstinens.
Abstinens? Från vad?
Jag har inte tagit en enda drink sedan jag kom hit.
Klorpromazin.
Jag är inte mycket för farmakologi, men i ditt fall måste jag säga...
- Klorproma-vad? - Klorpromazin.
Det vi har gett dig de senaste 24 månaderna.
Så i två år har ni...
Har ni lurat i mig droger i Boston? Är det så?
Inte i Boston.
Här.
Du har varit här i två år. Patient på detta mentalsjukhus.
Efter allt jag har sett här, doktorn,
tror ni er verkligen kunna övertyga mig om att jag är galen?
Vet ni vilka typer jag handskas med varje dag?
Jag är federal sheriff, för fan.
Du var federal sheriff.
Här är kopian av inskrivningsjournalen du stal i C-paviljongen.
Bevis på den 67:e patienten.
Om du hade nått fastlandet
kunde du ha avslöjat det här stället.
Vänta. Var har ni...
Du hade tydligen inte tid att läsa det.
Läs det nu.
Varsågod.
"Patienten är en mycket intelligent, högt dekorerad krigsveteran.
"Han närvarade vid befrielsen av Dachau.
"Tidigare federal sheriff. Våldsbenägen.
"Visar ingen ånger för sitt brott, då han förnekar att brottet ens...
"Ens ägde rum.
"Välformulerade och befängda fantasier
"förhindrar att han inser sina handlingar."
Nu får det vara nog!
Var är min partner? Var är Chuck? Var är han?
Vi försöker på ett annat sätt.
Din frus namn som ogift var Chanal, eller hur?
Låt bli att prata om henne...
Jag är tyvärr tvungen.
Ser du något gemensamt hos dessa fyra namn? Det är lagen om de fyra.
Andrew, vad ser du?
Om ni har skadat min partner så är det ett brott mot...
Koncentrera dig, Andrew! Vad ser du?
Namnen består av samma bokstäver.
Edward Daniels består av exakt samma 13 bokstäver som Andrew Laeddis.
Likaså Rachel Solando och Dolores Chanal.
Namnen är anagram av varandra.
Er taktik fungerar inte på mig.
Du kom hit för att få veta sanningen. Här är den.
Ditt namn är Andrew Laeddis.
Den 67:e patienten på Ashecliffe är du, Andrew.
Skitsnack.
Du blev tvångsintagen här för två år sedan.
Ditt brott är så hemskt att du inte kan förlåta dig själv för det,
så du uppfann ett andra jag.
Okej.
Nu pratar vi om fakta.
Du skapade en historia där du inte är en mördare.
Du är hjälte, fortfarande federal sheriff,
här vid Ashecliffe på grund av ett annat fall.
Och du har avslöjat en komplott, så att allt vi säger till dig
om vem du är och vad du har gjort kan avfärdas som lögner.
Mitt namn är Edward Daniels.
Jag har hört samma fantasi i två år nu. Jag känner varje detalj.
Patient 67, stormen,
Rachel Solando, din saknade partner, dina drömmar varenda natt.
Du var i Dachau, men du dödade kanske inga vakter.
Jag önskar att jag kunde låta dig få leva kvar i din fantasivärld.
Det gör jag verkligen.
Men du är våldsam, tränad, farlig.
Du är vår farligaste patient.
Du har skadat vårdare, vakter, andra patienter.
För två veckor sedan angrep du George Noyce.
Nej. Nej. Jag har avslöjat er, doktorn.
- Ni beordrade misshandeln. - Givetvis inte!
Nämn ett skäl till att jag ens skulle röra honom!
För att han kallade dig Laeddis,
och du ville absolut inte vara han.
Jag har en utskrift av ditt samtal med Noyce i går.
Det handlar om dig, och, Laeddis, det har aldrig handlat om något annat.
Nej. Han säger att det handlar om mig och Laeddis.
När du frågade om skråmorna i hans ansikte
sa han, och jag citerar igen: "Det var du."
Nej, han menade att det var mitt fel.
Du slog nästan ihjäl honom.
Fängelsedirektören och styrelsen krävde att något gjordes.
Det har beslutats
att om vi inte kan göra dig frisk genast,
ska åtgärder vidtas som garanterar att du inte kan skada någon igen.
De kommer att lobotomera dig, Andrew. Förstår du?
Ja, jag förstår.
Jag förstår utmärkt.
Om jag inte spelar med i ert lilla spel
så kommer dr Naehring att göra mig till en av sina gastar.
Men min partner, då?
Ska ni säga till federala sheriffämbetet att han är en försvarsmekanism?
Hej, chefen.
Vad fan är det som pågår här?
Jobbar du åt honom?
Beklagar. Det var enda sättet.
Någon måste följa med dig så att du inte skadade dig.
Så du har bevakat mig?
Bevakat mig hela tiden.
Vem är du? Berätta.
Känner du inte igen mig, Andrew?
Jag har varit din ansvarige psykiater de gångna två åren.
Jag är Lester Sheehan.
- Jag berättade för dig om min fru... - Jag vet.
Jag klättrade nedför en klippa för din skull. Jag litade på dig.
Jag riskerade allt för att rädda dig. Allt!
Jag vet, chefen.
Vi har ont om tid, Andrew.
Jag försäkrade styrelsen
att skapandet av det mest radikala, moderna rollspel
som någonsin använts inom psykiatrin skulle bota dig.
Jag trodde att om vi lät dig spela ut spelet
så skulle du se hur falskt och omöjligt det är.
Du har fått springa omkring fritt här i två dagar.
Säg, var är nazistexperimenten?
De sataniska operationssalarna?
Andrew, hör på mig.
Om vi misslyckas med dig
så kommer hela vårt arbete här att bringas i vanrykte. Alltihop.
Vi är i frontlinjen av ett krig, gamle gosse.
Och nu hänger allt på dig.
- Rör er inte! Rör er inte! - Andrew! Nej.
Mitt namn är Edward Daniels!
Den här är laddad. Det känns på vikten.
Jaha. Och är det din pistol, sheriff? Är du säker?
Mina initialer är ingraverade.
Pipan har en skråma sedan Philip Stacks sköt på mig.
Ni kan inte lura mig längre, doktorn!
Skjut då.
Det är enda sättet för dig att lämna den här ön.
Låt bli, snälla Andrew.
Min pistol.
Vad fan har ni gjort med min pistol?
Det är en leksak.
Det är som vi säger.
Dolores var sinnessjuk, manodepressiv, självmordsbenägen.
Du söp och höll dig borta, du ignorerade alla goda råd.
Ni flyttade till huset vid sjön
efter att hon medvetet hade satt eld på er lägenhet.
- Du... - Ni ljuger!
- Andrew! Sluta! Nej! - Ni drogade cigaretterna!
- Ni ljuger hela tiden! - Andrew. Andrew.
Era barn. Andrew, era barn.
Simon. Henry.
Jag har aldrig haft några barn.
Din fru dränkte dem i sjön vid stugan.
Det här är den lilla flickan du drömmer om
varenda natt.
Jag har aldrig haft en dotter.
Hon som sa om och om igen att du borde ha räddat henne,
räddat dem alla.
Din dotter, hon hette Rachel.
Förnekar du också att hon har funnits?
Gör du det, Andrew?
Jag är så ledsen, vännen.
Jag sa ju åt dig att inte komma hit.
Jag sa ju att det skulle vara slutet för dig.
Jag är hemma igen!
Vi tog honom strax hitom Oklahoma.
Stannade säkert på tio ställen mellan här och Tulsa.
Jag skulle kunna sova i en hel vecka.
Dolores?
Sedan sa han: "Ta din säng och gå." Men Gud?
Dolores?
Sedan sa han: "Ta din säng och gå." Förlåta synder, men Gud?
Dolores?
Vännen,
varför är du alldeles blöt?
Jag har saknat dig.
Jag vill åka hem.
Du är hemma.
Var är barnen?
De är i skolan.
Det är lördag, raring.
Skolan är inte öppen på lördagar.
Jo, min skola.
Herregud.
Herregud. Herregud.
Herregud, nej.
Andas.
Nej. Nej. Gode Gud.
Gode Gud, nej! Nej!
Nej.
Vännen.
Vi sätter dem vid bordet, Andrew.
Vi torkar av dem och sätter på dem torra kläder.
De får bli våra levande dockor.
I morgon kan vi ta med dem ut på picknick.
Om du någonsin har älskat mig, Dolores, vill jag att du slutar prata.
Jag älskar dig.
Släpp mig fri.
Åh, vännen.
Vi tar och badar dem.
- Jag älskar dig, vännen. - Jag älskar dig också.
- Jag älskar dig så mycket. - Samma här.
Jag älskar dig. Jag...
Åh, vännen.
Andrew.
Andrew, hör du mig?
Rachel.
Rachel, Rachel.
Rachel?
Vilken Rachel?
Rachel. Rachel Laeddis.
Min dotter.
Varför är du här?
För att jag dödade min fru.
Och varför gjorde du det?
För att hon mördade våra barn.
Hon bad mig att släppa henne fri.
- Vem är Teddy Daniels? - Han existerar inte.
Inte Rachel Solando heller. Jag uppfann dem.
Varför?
Du måste säga det.
Efter hennes första självmordsförsök
sa Dolores till mig att...
Att det bodde en insekt i hennes hjärna.
Hon kände hur den kravlade omkring i huvudet
och rörde om i hennes hjärna på skoj.
Hon berättade det.
Hon berättade, men jag lyssnade inte.
Jag älskade henne så mycket, förstår ni.
Varför uppfann du de här personerna?
För att jag inte orkar med vetskapen att Dolores dödade våra barn.
Och jag...
Jag dödade dem eftersom jag inte såg till att hon fick hjälp.
Jag dödade dem.
Jag är orolig för en sak.
Vi var med om ett genombrott tidigare, för nio månader sedan,
sedan regredierade du.
- Det minns jag inte. - Jag vet.
Du startade om, Andrew.
Som ett band som spelas om och om igen.
Jag hoppas att det vi gjort räcker
för att det inte ska upprepas,
men jag måste bli övertygad om att du har accepterat verkligheten.
Ni gav inte upp, eller hur, doktorn?
Ni försökte hjälpa mig när ingen annan ville.
Mitt namn är Andrew Laeddis,
och jag mördade min fru på våren 1952.
- Hur mås det i dag? - Bra.
- Och själv? - Kan inte klaga.
- Vad är nästa steg? - Säg det du.
Vi måste komma bort från den här ön, Chuck. Tillbaka till fastlandet.
Vad som än pågår här så är det något ont.
Lugn, partner, de kommer inte att kunna fånga oss.
Just det. Vi är för smarta för det.
Visst är vi.
Det här stället får mig att fundera...
På vad, chefen?
Vilket är värst,
att leva som ett monster eller dö som en god människa?
Teddy?
SLUT